אהבת הארץ, רק בלי ערבים
מאת יצחק לאור  / עיתון הארץ 16.3.05

"כשהייתי אלוף פיקוד המרכז ועסקנו בצה"ל, בין השאר, בתכנון כיבושה של הגדה המזרחית, היה צורך לבנות מפקדת ממשל צבאי לאזור זה. קראתי לאזור הזה מפקדת 'מגור'. שאל אותי משה דיין (אז שר הביטחון) מה זה 'מגור'? אמרתי לו: ראשי תיבות של מנשה, גד וראובן. אמר לי: זה נושא פוליטי. איך ייתכן שבמטכ"ל אישרו אותה? אמרתי: הם לא הבינו את משמעותו". כך תיאר ב-1993 רחבעם זאבי באוזני כתב העת "סביבות" (הוצאת מדרשת שדה בוקר), את השקפתו ה"היסטורית". 

באנקדוטה זו מקופל יותר מן ההבל המיתי על גבולות הארץ המובטחת ("בכל מקום [במזרח התיכון] ששרדו שרידי תרבות יהודית הניתנים לחפירה וחשיפה - זוהי ארץ ישראל", נאמר בהמשך). ההיסטוריה על פי זאבי היתה גם ארכיאולוגיה מקראית אנכרוניסטית, ביחד עם הטפה לטיהור אתני ("טרנספר"). תפישתו הצבאית סירבה להכיר בכך שמעל לצבא יש מדינה, והמדינה אינה רק מדינת חוק, אלא היא גם חברה במשפחת האומות ועליה לציית לחוק הבינלאומי. אותו ח"כ, שחתם עכשיו על הצעת חוק להקמת "מרכז זאבי" בגלל ה"חברות", הוכיח שוב כי ה"חברות" הזאת - ממש כמו חברותם של זאבי, טוביה אושרי, רחמים אהרוני, ושאר ה"חברים" מבית הקפה ביהודה המכבי פינת ויצמן - אינה אלא כישלון הפנמתו של ההבדל בין ה"אני" למדינה, גם אצל חלק מהמחוקקים. 

כל תפישת הטרנספר של זאבי, בין אם הדביק לה "מרצון" ובין אם "בהסכמה", הוכיחה עד כמה האיש לא הצליח להבין את ההבדל בין מיליציה צבאית הפושטת בלילה על בלד א-שייח במבואות חיפה (זה ה"קרב" הראשון שבו השתתף, בסוף 1947), לבין מדינה שיש לה אזרחים, צבא, חוק, ומחויבות לקהילה הבינלאומית. ההערצה לזאבי, כמו לעוד אישים ש"אמרו מה שאחרים רק חושבים", נבעה בעיקר מראיית המדינה כמין מכשול דמוקרטי לפני האומה, מכשול שיש לעקוף אותו בתחבולות, או פעולות גמול "חשאיות". פארסת המאחזים בגדה לא נולדה אתמול.

אין סקס אפיל לגנרלים שמתים לאט. אילו מת זאבי כמצביא ישיש, אולי קצת סנילי, היה מן הסתם נעלם מהתודעה הציבורית כמו דמויות מבריקות וכריזמטיות ממנו, למשל משה דיין. העובדה שבעקבות ההתנקשות של צה"ל בחייו של אבו עלי מוסטפה, מזכ"ל החזית העממית, התנקשו אנשי הארגון בחייו של זאבי המיטה עלינו צרה צרורה - תחילה "גיבור לאומי", ועכשיו גם מרכז עתיר ממון, שיפעל יום-יום בכל תחומי חיינו, בעיקר בקרב ילדינו, כדי לטפח את "מורשתו".

כאשר ח"כ אריה אלדד מגן על הניסיון להתנחל בלב הסמלים הלאומיים, ברור מדוע הוא עושה זאת. הרי לשם כך נבחר, זהו תפקידו: לייצג נאמנה את הממד הגזעני הגלום בחלק מן הימין הישראלי. כאשר חברי הכנסת של העבודה או שריה חותמים כמעט בסתר על הצעת החוק הזאת, ואחר כך מגלגלים עיניים ואומרים: "מדובר רק באהבת הארץ, לא בכל המורשת", הם באמת חושבים שאנחנו מטומטמים גמורים. הרי בדיוק "אהבת הארץ" הזאת של זאבי היתה הטפתו לטרנספר. הרי לא היו לו שתי "תורות". מה שזאבי קרא לו "אהבת הארץ" היה קודם כל תביעה לסלק את הערבים מארצם, ובה בעת לסלקם מההיסטוריוגרפיה של הארץ; גם כמנהל שערורייתי של מוזיאון שממנו ניסתה עיריית תל אביב לפטרו ו"החברים מהצבא", שמאל וימין, הקימו רעש גדול ומנעו זאת. 

הוא סינוור בידע הדיליטנטי ובאוסף הספרים שלו את חבריו למטכ"ל ולפוליטיקה, אכן, פחות משכילים ממנו, לפחות בכל מה שנגע להיסטוריה הסלקטיווית של הארץ. מי שקורא לערכים הללו "אהבת הארץ" סבור בוודאי כי כל מה שבא מאהבה - מותר. אהבת זאבי לארצנו היתה אהבה פרוורטית, ולפרוורסיות לא מקימים מרכזי הנצחה. הרבה עוולות נעשו ליצחק רבין עד שנרצח ומאז שנרצח. אחד מהם היה מזמוז מתמשך של נסיבות מותו. העוול הגדול ביותר הוא הפיכתו לעילה להקמת מרכז השנאה הזה.